Anto,
skini kapu!
Smrt
je odnosila svoj danak i noću i danju. Gledali smo je u oči već danima i u očaju je iščekivali
kao da će nam s njom naše muke prestati. Osjećao sam da tu više nema nade.
Jedino što mi se vrtilo po glavi je misao da nikad više neću ugledati ćaću i
mater i najmlađeg brata. Majko moja mila što nam to rade – budila su me pitanja
iz trn u tren. Ovo nisu ljudi, ovo nije ni likom ni naličjem Bog stvarao. Ovo su
djeca samoga Vraga.
![]() |
Antifašizam |
(Ovo
je ulomak iz svjedočanstva jednog od dvadesetak nesretnika koji su preživjeli ulazak
i izlazak iz antifašističkog pakla)
Kada
smo ušli u Hrvatsku, a bilo je to negdje iza 05 u jutarnjim satima, rekoše da
se ponovno pregrupiramo jer ćemo u kolonu primiti još jednu skupinu od
stotinjak bandita koji će nam praviti društvo. Zasukali smo svoje lijevo krilo
kolone u kojoj je po mojoj slobodnoj procjeni bilo oko 3 500 – 5 000 ljudi i
stali sa desne strane ceste. Čekali smo. Iz daljine se čula pucnjava. Činilo mi
se kao da netko nešto slavi. Između brda je to odjekivalo i pomalo se mješalo
sa bojama prirode koja se jutrom budila. Nije prošlo svega sat vremena kada smo
ugledali kolonu kako se obrušavla prema nama i prašnjavim putem dizala oblak za
sobom. Što su bili bliže to ih se lakše raspoznavalo. Ustaše, domobrani i od
prilike 200-tinjak žena sa djecom. Sveukupno ih je bilo možda oko 500 duša ili
koja više. Trčali su gonjeni konjima i praćeni sa dva mala vozila i dva kamiona
puna vojske. Nama je na dobro došlo što
smo se zaustavili da malo odmorimo jer smo bili u pokretu bez hrane i vode
cijelu noć i jučer od podne. Kada je kolona najzad stigla shvatio sam da smo mi
u odnosu na njih ipak bili sretnici. Izgledali su kao aveti. Sama smrt je bio
njihov naziv. Prilazili su nam i jedva su izgovarali dahćući kao životinje koje se bore za zadnji tračak
života. - Vode, vode, dajte nam vode. To je bila jedina njihova misao. A iz čega
braćo moja kad je ni mi ne vidjesmo nego u prolazu. Izmješali smo se. Dok su se njihovi pratioci iskrcavali iz
kamiona i okupljali po grupama kreveljeći se poput divljih zvijeri, jedaj na
konju je prolazio pored nas i obznanio nam da možemo malo odmoriti na travi
pored puta. Zalegli smo na nju kao mrtvaci i čekali da nam Bog iz vedra neba
pusti kišu ili da nas zemlja žive proguta. Pored mene je legao mladić od svojih
20-ak godina. Učinilo mi se kao da je nešto bulazni jer ga nisam baš imao volje
slušati. Mnogi su putem izgubili razum pa sam pomislio da je i on jedan od
njih. Ali, kako je glavom legao tik do moje ja sam ga zapravo počeo potpuno
razumjevati. Molio je Zdravo Mariju, pa
Vjerovanje pa opet Zdravo Mariju. Stalno je ponavljao iste molitve i to tako
smirenim glasom da nam je ne zadugo od tada svima koji smo bili oko njega davao
smiraj. Trajalo je to puni sat vremena. Mi smo naime odmarali na travi dok se
nije pojavio kamiom iz kojeg su one sotone uzele hranu i vodu za sebe. Kad su
se oni namirili onda su njih četvorica počeli izbacivati kruh po putu na svega
10-ak metara od nas. Zabranli su da se približavamo dok nam oni ne daju znak.
Na kraju su iz kamiona izgurali dvije limene bačve vode. Tada je onaj sa konja
ponovo doviknuo da se jedan kruh dijeli na nas 12 i da vodu pijemo po redu bez
guranja, jer ćemo sami biti krvi ako tko ostane žedan. Okrenuo se prema jedno
do sebe i oslovio ga: Rade, otvori im bačve. Ovaj je istog trena prišao k bačvama
i iz puške ispalio u svaku po jedan metak. Masa je navalila. Ne treba niti
govoriti da sam jedva uhvatio malo u šaku i samo pokvasio jezik. Neki nisu ni
to. Naš doručak je trajao oko pola sata kada smo se počeli formirati u kolonu
po četiri, po šest, dvoje ili bilo kako samo da nas mogu lakše nadzirati. Momak koji je sa molitvom ležao kraj mene
nije prestajao. Zdravo Marijo, Zdravo Marijo. Bio je sav od znoja i prašine.
Iznenadio sam se kad mi je rekao da se nije išao napiti ni uzeti kruh, pa i
zamjerio nam je svima što smo kao stoka navalili a na kraju ćemo svi ostati gladni kao da smo
ležali. Prigovorio je to nekako smiren kao da sam Bog iz njega govori.
- Pa što nisi išao bar malo vode uloviti? – upitam ga
ja.
– A tko će se za ovu ženu i djete izborti ako mi
budemo tako letili na korito?
– Ja sam se pomalo zastidio od njegovih rijeći. Par
metara od nas, sad je već hodala žena sa djetetom u naručju ne starijim od 3
godine. Žena je gotovo padala s nogu. Kruh koji sam ugrabio gotovo sam progutao
a jedan komad sam sakrio u desnu čarapu za kasnije. Izvadim tu koru kruha i
lagano bacim korak do žene i pružim joj u ruku. Ona me pogleda i zajeca: - ajme
meni jadna ti sam. Ubili su mi muža i
sina a i ovo će mi dite umrijeti od gladi. Bio je to dječak, okrugle glavice,
crne kose i još crnjih očiju. Gledao je kao zec a kruh je gurao u usta grčevito
pazeći da mu ne ispadne. Na obraščićima su mu se jasno vidjeli brazde što ih načiniše suze i slina iz
nosića. Nema stajanja. Onaj komu se to omakne prekrižen je za sva vremena.
Vratio sam se do mladića. On je i dalje potiho izgovarao svoju Zdravo Marijo.
Tek sad primjećujem. Stasit je to momak, za pedalj je iznad mene. Mršav, kratko
podašišan i sa jedva prepoznatljivim
brčićima.
–
Kako se zoveš?
– Anto – odgovori on.
– Od kud si rodom?
– Ćaća od Ljubuškog,
mater od Livna.
-
Jel stalno moliš Gospu?
-
Stalno. Ona mi daje snagu, inače bi do sada crko. Probaj, vidjet ćeš, lakše ćeš trčati kad te potjeraju a i manje
ćeš biti gladan i žedan. Ne moš znati ako ne probaš.
-
Pazi, ako te čuju ili primjete da moliš odmah će te ubiti.
-
Pa ubit će me svakako. Ovako ću bar spasiti svoju dušu. Pusti to, moli
i ne brini. Dok dur dur.
Anto
se ponovno zategao, otresao bluzu od prašine i nabio ustašku kapu na glavu i
gazi.
-
Mani jedino nije jasno – nastavlja Anto - zašto je Bog sve ovo dozvolio
da nam rade. A tko bi ga znao. Završio
sam za krojača. Mislio sam raditi kod tetka u Zagrebu. Krojili smo svečana odjela
ali i radnu robu. 1943 u studenom sam otišao u ustaše. Mislio sam da će me
poslati u moj kraj ali ostao sam tu oko Zagreba, Karlovca i jedno vrijeme bio
po Slavoniji. Zaručio sam se. Cura mi iz mjesta Humac.
Vodali smo se po Makarskoj jedan put.
Vjerujem da mi je blizu kraj i teško da ću je više vidjeti. Udat će se ako i
nju ne ubiju. Ubijaju sve što je hrvatsko. Da ti je vidjeti što su nam radili
prije nego su nas natjerali na trku. Silovali su žene a tko god bi digao glavu
pucali bi u njega.
Anto
je mumljao sam za sebe a opet dovoljno glasno da sam ga vrlo jasno razumio.
Pogledao bi prema meni i sa podsmjehom upitao - je li te strah?
- Je, stra me – odgovorio sam.
- Pa mora biti kad se ne moliš – on mi je odgovorio
sa smješkom.
Nastvili
smo dalje. Kolona je iznemogla. Ljudi su padali s nogu. Oko pola 11 ponovo smo
se zaustavili. Došla su četiri kamiona.
Onaj što bijaše na konju saznali smo da je rodom od Šibenika. Kapetan.
Drug kapetan. Prolazio je mimo nas i odabirao ljude. U koga bi upro prstom taj
je izlazio odlazio u kamion. U svaki
kamion je utovareno po 25 muškaraca. Idu nešto odraditi kaže šibenčanin jašeći
konja i smijući se razvlači usne od uha do uha.
-
Čuj njega – promrmlja Anto – da idu raditi. Ovo će im biti zadnji posao
u životu. Iskopat će svoj grob.
-
Šuti Anto i skini tu kapu sa glave, ma jadan ti si, ako te zapaze s njom ni Bog te neće spasiti.
-
Kapu? Ma neću je skinuti pa dabogda mi zadnje bilo. A di je tvoja?
-
Bacio sam je.
-
Misliš da oni ubijaju zbog kape? Oni ubijaju jer mrze, jer su sluge
pakla.
-
Znam – kažem ja njemu – ali ludo je da te ubiju zbog kape. A i sam znaš
da Hercegovce ubijaju bez razloga.
-
Ha, bez razloga, kažeš. Pa eto, zašto bi onda skidao kapu? Osobno mi ju
je poglavnik predao u ruke. Ali ni to više nije bitno. Ne dam svoju kapu, ne
dam svoju dušu a tjelu mi mogu što ih volja činiti. Samo da mi je moju Magdu
još jednom pogledati u oči.
Magda
je bila njegova zaručnica. Ponovo smo se zaputili naprijed. Govorilo se da
idemo za Zagreb da će nas tamo zatvoriti, suditi i pustiti doma. Ali
jednostavno, to je bilo nemoguće povjerovati. Na kolonu se sve češće pucalo.
Izvodili su nasumice ljudi i po strani kolone jednostavno im se pucalo u glavu.
Žene se izvođene iz kolone u grupi po tri i silovane pred očima sviju nas a
potom bi ih gole vraćali u kolonu. Za njih su kazivali da su žigosane. Jedno
vrijeme su hodale a zatim bi ih ponovo izveli, ponovo silovali ili jednostavno
ubijali. Žena sa djetetom ispred nas je
još uvijek bila tu. Tuljimice je hodala i u krilu držala djete. Svako malo bi
se okrenula lijevo-desno kao da želi pogledom spriječiti da i nju netko ne
zgrabi i izvede sa strane. Saznao sam kasije da je malom bilo ime Marko a ocu
mu je bilo ime Ivan. Sina Ilija kojeg joj ubiše imao je 12 godina, zaklan je
neposredno pred trku koju su im priredili. Poniženjima nije bilo kraja. Smrt je
bila utjeha. Računali smo da bi nam Zagreb mogao biti spas. Na žalost ništa od
toga. Nešto prije ponoći toga dana, stigli smo kako su nam rekli na puškomet Zagrebu ali nismo znali sa koje se strane
nalazimo. Ponovo su pristigli oni isti kamioni koji su odvozili ljude „na rad“
i ovaj put su bili brojčano jači. Devet kamiona. U prvi kamion ulaze žene i
žene sa djecom. Tad se žena ispred mene glasno rasplaka. Zgrabila je čvrsto
sina u ruke i vriskala je. Ajme meni, ajme meni janje moje. Grlila je dijete i
cjelivala ga po uplašenom licu, dok se
ono stiskalo njoj oko vrata i svojim uplakanim buljavim očima tražilo čovjeka u
svakome od nas. Najednom je u u kolonu
uletio čovjek sav nikakav. Imao je duboke crne čizme. Čarape su mu bile visoko
do koljena. Gore je imao njemačku košulju oficirku. Na njoj nije bilo oznaka.
Na sebi je imao dva opasača na koja je objesio pištolj sa jedne i dugi nož sa
druge strane. Nosio je kapu sa tri roga. Ošišan nejednako i neujednačeno
puštanih zolufa izgledao je strašilo i bez da se makao sa mjesta.
-
To je on – promrmlljao je Anto. Promakao sam mu jutros. Izvodi ljude po
slobodnom odabiru i kolje ih na očevid sviju. Ličanin je, ime mu je Milan a zovu
ga Mrle. Pogledaj ga dobro ali ne u oči jer će te odmah ubiti. To je Sotona.
Uletio
je u kolonu i čuvši nesretnu ženu kako cvili bacio se na nju kao hijena na nemoćno
lane. Zgrabio je za kosu i izvukao iz kolone.
-
Ulazi u kamion kurvo, majku ti jebem. Gurao ju je pred sobom i čizmom
nekoliko puta žestoko pogodio u stražnjicu. Idete u Sisak – rugao se. Ha, ha,
tamo ćete se usrećiti, Tamo vas čeka poglavnik.
Tako
je vrečao ovaj zloduh pomažući brzo utovaranje žena i djece. Koliko sam mogao
pribrojati u kamion je ugurano 18 odraslih žena od kojih su tri bile gole i
sedmero djece. Mislim da je mali Marko bio najmlađi. Ostali kamioni su
popunjavani muškarcima. Sisak, Sisak,
pronosio se glas nade kroz kolonu. Računalo se da je bolje bilo gdje u mjestu
nego li po ovim putevima kroz gudure.
Nikad nisam čuo gdje su ovi zapravo završili i je li itko od njih
ugledao Sisak.
Mi
smo nastavili hodati. Cijelu noć sa noge na nogu, kroz mrklu noć, bez imalo
nade, bez grama hrane i kapi vode.
Jutra
nikako dočekati. Mi smo se naime radovali njemu jer smo primjetili da noću
prolazimo blizu osvjetljenih naselja pa smo računali da bi mogli naletiti na
bilo kakvu civilizaciju. Uzalud nam bijahu nadanja. U rano jutro, opet negdje
oko pet sati kolona je zaustavljena. Prolazili smo proplankom sa kojeg su se
jasno vidjela sela Hrvatskog zagorja. Život se evo opet rađa a mi čekamo na
svoj trenutak odlaska. Stali smo kako nam rekoše da ćemo se konačno napiti i
najesti. Ponadali smo se, budući da je već toliko vremena i puta prošlo da je
sada naprosto nemoguće da nas ne nahrane. Pa ako će nas i pobiti, da se bar
napijem prije toga.
U
iščekivanju hrane i pića mi ponovo ugledasmo one iste kamione koji su vršili
transport ljudi u „radne akcije“ i Sisak. Parkirali su se leđno okrenuti prema
nama. Tada su otvorili zadnja vrata istih jasno smo mogli ugledati da je jedan od
kamiona bio napunjen kruhom skoro do vrha stranica dok su u drugom kamionu ležale četiri bačve
sa vodom. Prilazili smo kamionu i svaki peti je primao po jedan kruh a potom
smo jedan za drugim uzimali vodu za piće. Curila je iz bačava koje su bile u
njihovu dnu probijene tako da je naše napajanje moralo biti čim brže jer bi
ovaj put neki mogli doista crknuti od žeđi. Dobio sam kruh i napio se vode
toliko da sam svaku kap osjetio kao krv u žilama umornih nogu. Vratio sam se na
mjesto i tek tada ugledao da se Anto nije pomakao sa mjesta. Kolona naime još
uzima kruh i pije vodu ali on stoji i gleda.
-
Što čekaš Anto, idi po kruh i napij se.
-
Čekao sam na tebe prijatelju. Drago mi je da sam te upoznao. Sad ćemo
se i pozdraviti jer, mislim da se više nećemo družiti.
-
Ma što mi to govoriš Bog te ne ubio, idi po kruh i vodu – probao sam ga
nagovoriti.
-
Vidiš li onoga pored kamiona gdje se kruh ubire? Onaj u crnim čizmama.
-
Vidim.
-
E to je onaj što me je naumio ubiti.
Ruke
su mu bile umazane. Bilo je očito da je krv pokušao skinuti trljajući je sa
zemljom i travom. Izgledao je kao sumanut. Hodao je lijevo desno. Trzao glavom
i povremeno bi na nekoga zagalamio. Svaki
drugi zarobljenik koji bi uzmao kruh dobio bi nogom u trbuh. Ržiii, ržiii majku
ti jebem – vikao je. Neposredno uza nj stajao je onaj kapetan i tjerao ga u stranu.
Ovaj bi se otimao i molio ga – daj mi još jednoga, daj mi još jednoga. Ovaj bi
naime izvodio nesretnike sa strane i doslovno im rezao vratove tik uz zadnji dio kolone a kapetan bi sve to „nevoljko“
tolerirao.
-
Dosta, dosta je bilo. Ne dam ti više ni jednoga. Odlazi, umorio si i
mene i sebe. Idi kod svojih pa se s njima dogovaraj.
Činilo
se kao da je kapetan negodovao zbog njegova klanja.
Anto
se ipak spremao pristupiti kamionu. Kruh je bio pri kraju a nisam siguran je li
još vode uopće bilo. Anto je htio naime da se žene prve napiju. Zagrlio me i
samo promrmljao – zbogom prijatelju i moli se!
-
Anto brate , skini kapu – prošaptao sam za njim.
-
Nikad! – odgovorio je, još jednom zategao bluzu i namjestio kapu prije
nego li je prišao kamionu.
Đavao
ga je ugledao i kao da je bio zbunjen njegovom hrabrošću i smjelošću koja ga je
dopratila d kamiona.
-
A, aaa, aaaaaa, ovaaaaj, ooooon, to je taaaj – vrištao je Mrle. Daš mi
još njega i ja idem. Daš mi ga, daš mi ga i ja idem.
Tako
je inzistirao Mrle kod kapetana, da mu pripusti život nedužnog mladića koji se
eto još jedino svojoj zaručnici radovao.
-
Daj mi ga mamu mu njegovu, daj mi ga i ja odoh.
Bacio
sam pogled prema nebu i zavapio. - Bože
ne daj mu ga u ruke. Ne daj mu Antu da ga ubije, ne daj mu Bože.
Anto
je dobio komad kruha i svratio na bačvu. Napio se. Uzdigao se na noge i rukavom
obrisao lice. Pogledao je prema meni, bacio smješak i namignuo ponosito ispod
svoje ustaške kape koju ne htjede ni tada skinuti.
Sa
njegove lijeve strane prišao mu je kapetan, taj šibenčanin koji, dabogda ga
vrazi razvlačili svu vječnost, stavi mu ruku na lijevo rame i upita:
- Kako ti je ime?
-
Anto.
-
Od kud si?
-
Hercegovac.
-
Iz kojeg mjesta?
-
Ljubuški.
-
Od kad si u ustašama?
-
Od studenog 1943.
-
Protiv koga si se borio to vrijeme?
-
Protiv vas i protiv četnika.
-
Bi li volio da si sada s nama, da si pobjednik. Je li ti ža što si bio
u ustašama?
-
Ni u ludilu. Niti mi je žao nit bi volio biti s vama.
Na
svaki Antin odgovor Mrle je vrištao, psovao majku ustašku, zavrćao očima i
upirao rogove ka nebu.
-
Daaaj mi ga. Daaaaaj mi gaaaa – inzistirao je krvolok iz Like. Ovaj put
je kapu držao za pasom, a kosa mu je bila umazana kao da je iz govnare izronio.
-
Mrle – obrati mu se kapetan – ovo ti je zadnji u mojoj koloni. Je li
dogovoreno?
-
Dogovoreno – odgovori Mrle i poput hijene skoči Anti ta vrat. Ovaj je
stajao visoko iznad njega i kapetana. Bio je veći za cijelu glavu. Ovakvog
momka nisu imali u svoj njihovoj bandi.
Ljubomora
je eruptirala, mržnja se nakupila i vrijeme je da explodira. Mrle se vere po
Anti i pokušava ga srušiti na zemlju ali ovaj uzgorit stoji kao da se nešto,
eto u prolazu događa. Prilazi im jedan
partizan sa leđa i udara kundakom puške Antu u glavu i ovaj se ruši na koljena.
Mrle je pao na leđa i brže bolje se skočio na noge. Ponovo zaskoči Anti na leđa
i poče ga daviti. Ovo se događa neposredno uz kapetanove noge. Nitko ne reagira. Nitko da prstom makne kako
bi se ovu ihijenu skinulo sa nedužnog mladića.
Anti je eto i kapa sa glave pala. Koprcajući malac, spodoba uz pakla htio bi da je velik a
tako je mali i tako poguban. Zajašio je na leđa nesretnog Ante i koljenom mu se
naslonio na sami vrat. Sa lijevom rukom je zategao glavu unatrag i izvukavši
nož u jednom potezu skoro da mu je prerezao cijeli vrat. Svi smo se zgrozili.
Meni su se osjekle noge i jednstavno sam pao na koljena. Krv je prskala i do
dva metra uokolo a Anto je mirno ležao okrenut prema majci zemlji. Nije to
Mrlin kraj. Sotona se želi pokazati u svem svojem blještavilu. I okrenu tijelo
zaklanog mladića i pokida mu košulju sa prednje strane tijela. Sa lijevom se
nogom oslonio na vratnu porezotinu a desnom na krvavu zemlju. Objeručke se
uhvatio za korice noža i zario ga duboko u grlo iznad grudnog koša. Mrle je
trzao, potezao i najzad je uspio u svom paklenom naumu. Razrezao je grudni
koš i sa obje ruke ga razvratio u stranu. Zavukao je
ruku duboko u grudi kopajući po krvavim organima nesretnog Ante i najednom, kao
da se domogaao životnog trofeja, iščupao je srce i visoko ga podigao prema
nebu. Ja sam povraćao mada nisam imao što a ljudi su oko mene klonuli duhom i
jadnije nego ikad gledali u zemlju. Nekoliko nesreatnia je u strahu počelo
bježati ali to je tek uspjeh od nekoliko metara. Nebesa, otvorite se.
-
Gledajte majku vam jebem, gledajte. Ovako ćete svi završiti.
Potom
se nagnuo prema Anti i svom silinom mu vlastito srce tresnuo u čelo.
-
Majku vam jebem, majku vam jebem – vrečao je i prišao k bačvi da opere
ruke.
Vode
više nije bilo.
Kao
da se ništa nije dogodilo, zapovjeđeno je da se kamioni napune i da se krene
dalje.
Polazimo.
Noge mi se tresu i ponestaje mi zraka. Bože hoće li ovo ikad prestati? Anto moj
zbogom. Molio sam i molio. Zdravo Maijo, Zdravo Marijo tisuću puta Zdravo
Marijo. U ciglanu Sremske Mitrovice smo
došli pješke. Tu nam je prišao jedan koji je svemu bio svjedok i saopćio nam da
je Mrle poludio, da je otišao kući i tamo ubio vlastitog sina a potom i sebi
presudio.
Put
nam je trajao i trajao a ja sam umirao i umirao ali evo, preživio sam da bih
vama mogao sve to ispričati i savjeta dati. Ne posustajte nikad, ne odustajte
nikad, u Boga se uzdajte uvijek i nikad se ne dajte razoužati. Nikad ne dajte
svoje kape pa makar izgubili i ono što ona pokriva.
Primjedbe
Objavi komentar